Mord
Musikkindustrien i sjokk over drapet på Margaret Strauss.
Pianisten Margaret Strauss
ROMAN STRAUSS' Los Angeles-villa
Mordvåpenet
Strauss mener tyv drepte kona
Komponist Roman Strauss
Forsvunnet fotlenke aktuel i mordmotivet
Fotlenken: 24 karat med smaragd og diamant
Strauss' alibi i tvil
Strauss arrestert
Komponistens avtrykk på saksen, av Gray Baker.
Strauss-saken starter i dag
Hushjelp forteller om sjalusiutbrudd, av Gray Baker
Maestro nekter å forklare seg i eget forsvar, av Gray Baker
Strauss skyldig
10. desember 1949
Juryen gir kjennelse etter bare én time, av Gray Baker
Maestro vil ikke anke, av Gray Baker
Strauss får dødsdom
Kom inn, Mr. Baker.
Som du ser er jeg litt av en fan av deg.
Du smigrer.
Er det derfor du ba meg komme hit til dødscellene, Mr. Strauss?
- For å si at du er en fan? - Jeg vil at du skriver noe.
Når sant skal sies...
..er det det du kan best.
Jeg vil at du skal skrive
at jeg sa at jeg elsket min kone.
- Du elsket kona di. - Og at jeg vil elske henne...
..til evig tid.
Så klart, evig tid. Ja vel.
Takk, Mr. Baker.
Er du ikke redd for å dø?
Å dø er annerledes enn noen kunne tro.
- Og heldigere. - Et sitat fra en opera?
Det er Walt Whitman.
Jeg kan ikke ta æren for alt, Mr. Baker.
Tror du virkelig at du er heldig som skal dø?
Hva jeg tror, Mr. Baker,
er at alt dette er langt fra over.
Men, du drepte henne, ikke sant Mr. Strauss?
Ok, Strauss, la oss gå.
Strauss' henrettelse i dag. Saksemorder skal dø
Nei! Stopp ham! Stopp ham!
Stopp ham!
Dette er til deg!
Det er i orden, barn. Jeg skal ikke skade deg.
Kom igjen! Få den framover! Bra! Der!
Vi fant henne for to netter siden, på vei over porten.
Helt siden da har hun ikke sagt et ord.
Hun vil ikke spise. Og når hun sover, har hun skrekkelige mareritt.
- Ring politiet. - De har vært her alt, Fader.
De vil overføre henne til County Hospital.
I natt hørte søster Constance - hun er i naborommet -
at dette ordet ble ropt ut mens hun sov.
- Daisher? - Disher.
- Høres ikke ut som noe. - Fader...
Kvinnen hører til på sykehuset.
Fader, hver natt før hun legger seg stenger hun døren med en stol.
Om du bare hadde hørt skrikene hennes!
- Jeg trenger ikke høre henne skrike! - Jeg vil ikke forlate henne, Fader.
Hun tilbringer ikke én natt til her, basta!
Men jeg ser ingen grunn
til at vi ikke kan få noen til å lete etter familien hennes i mellomtiden.
Men vi har ikke nok penger til å leie inn noen.
Mannen jeg tenker på ville gjøre det gratis.
Han vokste opp her. Han var politimann.
Han jobbet med savnede folk en tid.
Her er et navn du kan stole på.
Mike Church Oppsporing av slekt
Pete? Det er Mike. Ikke sett inn annonsen. Jeg har funnet Carlisle.
Jeg er på vei til ham nå.
- Du er på feil side! - Takk, kompis!
Hvis kusina til kona di ringer,
ikke ta det hun sier alvorlig.
Ja, jeg ba henne med ut.
Vi spiste lunsj, og...
Vi dro til hjem til henne, og...
Nei, vi skal ikke møtes igjen.
Si til kona di at et ikke er noe feil med kusina hennes.
Det er bare det... Jeg vil ikke...
Jeg leter ikke etter "Den rette". Jeg leter etter "Rett med én gang!"
Takk.
- Cozy Carlisle? - Over ved fryser'n.
Takk.
Dra til helvete. Jeg har pause.
Mr. Carlisle, jeg er leid inn av et advokatfirma
for å finne deg og si at Myron Spargo døde forrige måned.
- Hvem faen er Myron Spargo? - Han var en av dine pasienter.
Jeg hadde mange pasienter. Stikk av!
Denne gav deg 11 000 dollar.
- Myron? - Ja, Myron.
- Myron T Spargo. - Rørlegger.
Bodde i San Marino med kona si, Karen eller Sharon.
Karen. Hun må være ensom nå.
Jøss! 11 000, det er veldig takknemlig.
- Vil du ha en sigarett? - Hva? Nei, jeg røyker ikke.
Du har sett på denne pakken tre ganger det siste minuttet.
- Hva? - Du bruker pennen som røyk.
Hjalp du Myron å stumpe røyken?
Nei, Myron var impotent. Tenk deg.
Han la rør i yrket sitt, kunne ikke få den stiv hjemme.
Han må ha hatt en stiv en da han skrev testamentet.
Hei, fluepikk. Jeg var en god psykolog.
I 16 år jobbet jeg med en mengde folk og en mengde dritt.
Ok, jeg lå med et par pasienter.
- Jeg brydde meg likevel. - Ok.
Jeg elsket å være doktor.
Jeg tok ikke betaling fra halvparten.
Så kommer den pokkers staten og sender ei merr i forkledning,
og så ble jeg tatt.
Det er ikke riktig, vel?
Ring til Opperman-Crowe.
Avtal et møte, skriv under papirene,
så gir de deg en sjekk på 8 800.
Unnskyld, hva med de 11 000?
Vel, 11 minus andelen min.
Med mindre du har problemer med det, Sigmund.
Kunne jeg låne telefonen?
- Vær så god. - Takk.
- Mr. Church? - Ja.
Folk er enten røykere eller ikke-røykere, ikke noe imellom.
Saken er å finne ut hva du er, og holde deg til det.
- Vel, jeg prøver å slutte. - Ikke si at du prøver.
Folk som sier det er feiginger som ikke kan bestemme seg.
Finn ut hva du er. Hold deg til det. Det er alt.
Hvis du er ikke-røyker, så vet du det.
Takk. Fint reir du har her.
Faens tomskalling.
St. Audreys Hjem for Gutter.
Noen er svært bekymret for denne kvinnen et sted
Ja vel. Jeg kan gi henne skyss til County Hospital.
Det er alt jeg har tid til nå.
Underveis kan vi kanskje stoppe og få en kamerat fra avisen
til å ta et bilde og sette det i avisen.
- Høres det ok ut? - Det høres flott ut. Takk.
Det høres flott ut. Takk.
Bare én hanske, én ring...
Jeg sjekket merkene så jeg kanskje kunne finne ut hvor de ble kjøpt.
Og hvordan luktet merkene, Mr. Church?
Dyrt.
Parfymen. Jeg mener...
Mike Church.
Dette er en Claddah-ring. Irsk giftering.
Hvis du har den på med kronen opp, betyr det at du er opptatt.
Kronen ned betyr at du er ledig. Hvordan hadde du den?
Politimannen fikk henne til å ta den av så han kunne se på den.
Hva med den andre hansken?
Hun hadde bare én da vi fant henne.
Jeg hjelper henne med å bli klar.
Hvis du ser noe du kjenner igjen, rop ut.
Jeg vet at du ikke kan rope,
så kanskje du kan vinke eller noe.
Det er fint å være sammen med noen
du ikke trenger å prate tomt snakk med hele tiden.
Smil søta, det er jenta si.
Skal du virkelig bare droppe henne av på County?
- Hva med å ta henne med hjem? - Hun er ikke en løshund, Pete.
Dessuten tar du aldri kvinner med hjem.
De kan rote til "tingene" dine. "Å, tingene mine!"
I det minste kan du ikke glemme navnet. Det har hun gjort selv.
Tell til 30, ta henne ut av fikserbadet, legg henne i vannet.
Jeg skal skrive notisen. La oss sette i gang.
- Takk skal du ha. - Du blir tatt vare på.
Mike er dyktig. Han kan finne alt.
Det samme hendte med meg. For to år siden.
En postmann fra Lawndale gikk amok, kuttet opp familien med en hekksag.
Og så, enten fordi han hørte en stemme, eller fikk skyldfølelse,
- så kuttet han av armene sine. - Pete.
- Måtte ringe 911 med nesa. - Pete!
- Hva. - Det er vel et poeng med dette.
Det kommer! Jeg var den første fotografen som ankom.
Jeg tok én titt. Og besvimte.
Etterpå hadde jeg ingen aning om hvem jeg var. Husket ikke familen en gang.
Det var det mest skremmende som har hendt meg.
En morgen våkner jeg
og datteren min står ved sengen min.
Hun ser på meg og sier: Jeg elsker deg.
Jeg så på henne, og på to sekunder
kom livet mitt tilbake.
Så hold ut der inne, kjære.
Før eller siden kommer alt tilbake. Æresord.
Jeg må få henne til sykehuset.
Jeg må skrive dette.
- Takk. - Helt greit.
Mitt navn og nummer vil stå i avisen
så hvis noen ser bildet kommer jeg, ok?
Det blir sikkert ikke mer enn én natt.
Det er småkakene mine, merr! Den er min!
Gi meg den! Gi meg den!
- Det er ikke mitt problem. - Ta henne til sykehuset.
- Jeg gjorde det. Forferdelig. - Vi kan ikke ta henne.
Dette er sikkert like fint som County Hospital.
Du verden! Vaskehjelpen har ikke vært her.
Du vil ikke måtte bli her lenge.
Dette var helt ryddig da jeg dro for et år siden.
Noen vil se bildet i avisen, og...
..så finner de deg og kan fortelle hva du heter.
Det er i orden. La meg fjerne dette.
Fri fra sykehustilværelsen. Er du uvel?
Sulten, ja? Du har ikke spist hele dagen.
Hvis du er sulten, er kjøleskapet der borte.
Trudy, klokken er 10, for pokker. Vil du holde opp!
Vi er venner. Musikk, det elsker jeg. Men hennes musikk - nei!
Soverommet er her.
Badet er her. Garderoben der.
En skjorte i nederste skuff,
hvis du trenger noe å sove i.
Og noen gamle klær, hvis du vil skifte om morgenen.
Føl deg som hjemme.
Den er fin, ikke sant?
Skrivebordet og bokhyllen der inne er fra samme periode.
God natt.
Velkommen til...
"Skrivebordet og bokhyllen der inne er fra samme periode."
For en tulling!
Dette er til deg!
Hva er på ferde? Åpne opp!
Ta det med ro.
Alt er i orden. Ok. Ta det med ro.
..kan ikke snakke... ..eneste lyden var "DISHER".
Jeg sier ingen ting. Du kan fortelle meg hvordan ringen ser ut.
En kveilet slange.
Skalle og knokler? Ja?
Samme som tatoveringen? Takk for at du ringte, Floyd.
Alle menn i LA har ringt inn.
Dette er bedre enn video-introduksjoner.
- Unnskyld, Mr. Church. - Ja, kan jeg være til hjelp?
Faktisk er jeg her for å hjelpe deg.
Hvem er du, bestefaren hennes?
Ikke bestefaren, eller bestemoren for den saks skyld.
Faktisk er jeg ikke i slekt i det hele tatt. Jeg heter Franklyn Madson.
Det er en vakker stol. Det er en Heywood-Wakefield.
Jeg kjøper den for 45 dollar her og nå.
Det er en Stickley, verd 250. Hva kan jeg gjøre?
Et glass vann ville være godt.
Trappen er ganske bratt. Jeg er utslitt.
Jeg ser slike tilfeller hele tiden.
En person har en traumatisk opplevelse,
og prøver å fortrenge den fra bevisstheten.
Problemet er at alt annet blir fortrengt også.
- Psykolog? - Nei, ikke helt.
Jeg er hypnotisør.
Her er vannet, der er døren. Beklager trappen.
Smaker som Bourbon.
Det handler rett og slett om å ta den unge damen tilbake til en bedre tid,
før du spør henne hvem hun er.
Hånden din føles veldig lett, kjære.
Så lett at jeg tror, hvis jeg tar bort hånden min,
vil den sveve opp helt på egen hånd.
- Hvem gav deg lov? - Nei.
Hun er helt trygg. Fortsett å slappe av, kjære.
Si til deg selv at du går dypere og dypere
inn i hypnosen. Det er bra.
Det er bra.
Veldig bra.
Godt.
Kjære, la oss gå tilbake.
Si meg, har noe...
Hjelp meg noen!
- Er hun fortsatt... - Nei.
Hvorfor skrek du? Kan du snakke nå?
Vi vet i hvert fall at hun kan snakke. Bra, til og med.
Hvordan føler du deg?
Skulle tro at hun føler seg bedre. Flott.
Du kan stikke innom i morgen ettermiddag, så kan vi prøve igjen.
Jeg trenger mange timer, men omgivelsene der vil være...
Det var flott, hun snakket, men jeg har ikke penger...
Nei. Det koster ingen ting, Mr. Church.
Vi tar det opp med familien hennes når vi finner dem.
De vil sikkert sette pris på servicen min,
når de innser at jeg har gjenforent dem med deres...
datter, kone, eller hvem det nå er.
Du har mange vakre ting. Synd med...
Ha en flott dag.
Det er litt igjen bak. Vil du bøye hodet ned?
Jeg henter et håndkle.
Den skrattende greve - Antikvariat
Madson?
Du var inne i president Roosevelts kontor?
Ja, mange ganger.
Mamma'n min var kokka hans.
Vi var som en familie.
Jeg satt ofte på fanget til onkel Teddy.
- Det likte jeg. - Det gjorde sikkert onkel Teddy óg.
Mrs. Tepper, på sørveggen i kontoret
var det et lakkert mahogniskrivebord.
Ja, det husker jeg.
Hva gjorde president...
Hva gjorde onkel Teddy med den?
Han gav den til Emily Maxwell, sekretæren hans.
- Hvor flyttet Mrs. Maxwell til? - Tucson, Arizona.
Jeg skal telle til tre,
og da vil du våkne, uthvilt,
og du vil ikke huske noe av diskusjonen vår.
En, to, tre.
Hvordan gikk det?
Jeg tror ikke du trenger å bekymre deg for sjokoladelysten mer.
Mor, skru ned lyden, er du snill.
Jeg tenkte at i dag, siden det er vårt første egentlige møte,
bruker vi bare et par timer.
Så snart du føler deg avslappet, kjære,
vil jeg at du ser på lyset foran deg.
Jeg vil at du stirrer på det. Bra.
Jeg vil at du forestiller deg at du går ned en trapp.
Ved hvert steg slapper du av litt mer.
Og mens du går ned,
vil jeg at du sier til deg selv:
"Jeg går dypere og dypere,"
"inn i hypnosen."
Siden du ble litt opprørt i går,
vil jeg i dag at du tar litt avstand fra det du ser,
som om du bare er et vitne, ikke en deltager.
Hvis du ser noen antikviteter,
eller prydgjenstander på veien, kan du nevne dem også.
Herregud.
Ved bunnen av trappen vil jeg at du ser for deg en dør.
Denne døren er viktig,
for innenfor ligger tiden eller stedet
i livet ditt som du ønsker å besøke.
Ok, døren er åpen.
Du kan snakke, kjære. Hva var din lykkeligste dag...?
- Dagen vi møttes. - Ta avstand.
Dagen Roman og Margaret møttes.
Margaret?
- Det stemmer. - Margaret hva?
- Mr. Church... - Strauss.
Ok. La oss gå tilbake til dagen Margaret og Roman først møttes.
Hvor langt tilbake? To år?
Tre år? Et år?
Det var 1948.
Jeg tror jeg har hørt nok.
Mr. Church. Jeg må presisere at du ikke må snakke.
Damen sa akkurat at hun møtte en fyr kalt Roman i 1948.
- Jeg føler at seansen er over. - Av og til, Mr. Church,
kan hypnose ta oss tilbake til tidligere liv så vel som fortiden.
Du tror at jeg aksepterer det?
La meg minne deg på at i går kunne ikke denne damen snakke en gang.
Rachmaninoff sto på programmet den kvelden.
Vent på meg, kjære.
Når var dette?
Vinteren 1948.
Roman var gjestedirigent med Los Angeles-symfonien.
Alle var redde for ham,
unntatt Margaret.
Det var etter krigen,
og Los Angeles var så spennende.
Overalt hadde folk moro.
Jeg beklager.
Til Margaret, en kvinne med mer skjønnhet enn eleganse.
Takk så meget.
Roman kunne danse.
Han kunne fortelle vitser.
Han kunne til og med tyde hender.
Ikke særlig til livslinje, dessverre.
Men, vent. Jeg ser kjærlighet.
Lidenskap, evig kjærlighet.
- Virker dette på mange kvinner? - Jeg skal si i fra.
Margarets karriere blomstret,
og Roman var overbevist om at den nye operaen hans
ville gjøre ham like berømt i Amerika som han hadde vært i Europa.
Jeg hørte at du var gift en gang.
Ja, jeg var det. Hun er død nå.
Hvordan døde hun?
For å komme ut av Tyskland måtte vi dra over fjellene.
Det var en vanskelig reise, og hun hadde et svakt hjerte.
Roman bodde i et enormt hus.
Bare han, hushjelpen og hennes sønn.
Og Romans musikk.
Det er til en opera jeg arbeider med.
Skriver du en opera om et uhyre?
- Er dette fra operaen? - Ja.
Operaen var nesten alt Roman brydde seg om,
før han møtte Margaret og bergtok henne.
Jeg er søkkvåt. Vi vil ødelegge sofaen.
Jeg kjøper en ny.
Bryllupsdagen var så lykkelig.
Det virket som om ingenting og ingen kunne komme i mellom dem.
Dag.
Det første steget er alltid det vanskeligste. Kjære, takk.
Hjelp. Hvor er vi?
Ikke spør. Bare vær høflig.
Rolig, gutter. Krigen er over.
- Lydia. - Otto!
- Hyggelig å treffes. - Så hyggelig å treffes.
Kan jeg presentere Gray Baker?
- Jeg gjesper allerede. - Vi blir i fem minutter.
- Hyggelig å treffes. - Gray Baker. Gratulerer.
Inga, jeg var ovenpå.
- Ja? - Jeg tenkte bare...
Vi har snakket om at du og Frankie flytter nedenunder.
Det sa ikke Roman noe om.
Hva Mr. Strauss sa eller ikke sa er uvesentlig.
Vi har diskutert det alt. I kveld, av alle kvelder.
Jeg ville sette pris på om dere ikke sov i rommet ved siden av.
- Ja, Mrs. Strauss. - Takk.
Mrs. Strauss?
- Gratulerer. - Takk, Frankie.
- Lydia. - Mrs. Strauss.
Får jeg presentere Gray Baker?
- Hvordan står det til? - Hvordan står det til?
Mr. Baker står på listen over Pulitzer-pris-nominasjonene.
Virkelig?
- Ja, virkelig. - Vel, gratulerer.
- Gratulerer selv. - Takk.
Så, noen smånyheter fra pressen?
Null. For å si det som det er, savner jeg krigen.
En merkelig ting å si.
Virker ikke som det er noe nyhetsverdig lenger. Alt er normalt.
Verden blir kjedelig igjen.
Det eneste beklagelige
er at jeg var borte så lenge at jeg ikke har hatt sjansen...
til å høre deg spille. Å høre deg spille.
Jeg vil ikke forsvinne, Mr. Baker. Jeg bare gifter meg.
- En glede å hilse på deg. - Gleden er på min side.
Ses senere. Ha det.
Roman hadde gitt Margaret en drøm av en bryllupsdag,
fylt av nye mennesker og praktfulle overraskelser.
Men det var enda en overraskelse.
Roman.
Jeg har aldri sett noe lignende.
Den er nydelig. Jeg vet ikke hva jeg skal si.
- "Takk" går an. - Takk.
Nei, det er ikke et armbånd, elskling.
Det er en fotlenke, en unik fotlenke.
Gi meg benet ditt.
Den er svært gammel. Mannen som solgte den forklarte
at når en ektemann gir den til sin kone,
blir de...
to halvdeler av samme person.
Ingen ting kan skille dem.
Ikke døden en gang.
Så vi sitter fast med hverandre.
Enten det, eller så betalte jeg alt for mye for den.
Tre, to, en.
Det er varmt her inne.
Mor, kunne du åpne et vindu, er du snill?
Dette er ikke så uvanlig som du tror.
En kollega i San Francisco...
Kan jeg få et glass vann?
Du har funnet talebåndet. Utmerket.
- Kan du navnet ditt? - La henne få tid.
Husker du noe om de folkene du snakket om?
- Lever de ennå? - Jeg vil gjerne vise deg noe.
Juni 1949.
Det var Roman Strauss. Det var kona hans, Margaret.
Og det var hjemmet deres.
Kjekk mann, ikke sant? Slett ikke typen som ville myrde sin kone.
Ja, han stakk henne i halsen
med et par pene, antikke Die Schere barbersakser.
Die Shere... Disher.
De ble solgt på auksjon på Christie's i fjor for 20 000,
til en japansk herre, om jeg erindrer rett.
De virket så forelsket.
Det er vanligvis de som dreper hverandre.
Kunne hun ha drømt dette, eller lest om dem?
Nei. Jeg fikk en klarhet som gikk langt utover bare lesning.
- De ser like ut. Det betyr ikke noe. - Mr. Church.
- Jeg tror ikke at hun var der. - Det spiller ingen rolle.
Uansett så er hun besatt av disse hendelsene.
Jo før vi jobber oss igjennom dem, jo før vil hukommelsen vende tilbake.
I morgen har jeg lunsj klokken tolv.
- Hva med klokken 4? - Gjerne. Takk skal du ha.
Bare hyggelig.
- Mr. Church. - Ja?
Bladet. Det koster 17,95.
Er du ok? Trenger du noe nå?
Mener du i tillegg til hukommelsen?
Ok. Jeg kan ikke venne meg til stemmen din.
Som om du skulle våkne en dag, katten kan snakke til deg.
Det er bare at du har vært så taus de siste dagene, og...
Ingen ting. Jeg sa ikke noe. Glem det.
Mr. Church.
- Mike. - Hvorfor hjelper du meg?
Jeg vet ikke. Du lukter godt.
Kanskje jeg synes synd på deg. Kanskje jeg liker deg?
Kanskje jeg vil høre slutten på historien der inne.
Men du tror ikke på noe av det.
Jeg tror på at du opplevde noe sprøtt.
Jeg er ikke sikker på at det betyr det han sier...
- Tror du jeg er sprø? - Jeg tror vi trenger bekreftelse.
- Hva tror du skjedde? - Høres ut som et tidligere liv.
Du sa at du var god.
Jeg pleide å tro det var tøv, men det hender.
Jeg hadde en gammel dame en gang. Skikkelig skrulling.
Hun var så klaustrofobisk, hun ville kreke seg i Yankie Stadion.
Jeg tenkte, jeg vet hva jeg har her.
Kanskje et barndomstraume.
Jeg kan finne et minne og gå tilbake.
Visst. Bingo!
Der var det. Hun var fem år.
Hun hadde en onkel som forgrep seg på henne i et skap.
Syke greier. Jeg tenkte: "Der har jeg det! Nei."
To måneder senere er hun fortsatt klaustrofobisk.
Jeg sa: Pokker heller. Vi går enda lenger tilbake.
Når jeg spør hvilket år det er,
- sier hun 1832. - 1832?
Da jeg hørte det, sa jeg: "Jada, bare driv og tull."
Men hun fortsetter, hun sier hun har en far som er gravlegger.
Hun har en bror som liker å stenge henne inne i kistene.
Jeg vet ikke om det var tull eller ikke.
Alt jeg vet er at etter møtet var hun ikke klaustrofobisk lenger.
Mange flere tror på tidligere liv enn motsatt.
Hun føler seg sikkert mye bedre.
Denne damen skriker i søvne i dag, nå. Jeg blåser i hvem hun var.
Jeg vil vite hvem hun er.
Tror du at det du så var sant?
Det virket sant. Ja.
Fortsett hos skraphandleren.
- Jeg skal si hvorfor. - Hør...
Av og til kan traumer i nåtiden
føres tilbake til traumer i et tidligere liv.
Hvis du løser problemet i det tidligere livet,
har du en god mulighet til å finne ut hvem du er.
Du tar kunnskap fra dette livet, og bruker det i det neste. Det er karma.
Jeg gjør noe galt i dette livet og ender som termitt i det neste?
Du er allerede en termitt i dette livet, i en stygg dress.
Hva er vitsen hvis du er sammen med forskjellige folk i hvert liv?
Du er ikke sammen med forskjellige folk.
Skjebnen, den eneste kosmiske kraft med tragi-komisk humor.
Skader du noen i ett liv, skader de deg i det neste.
Det er karma-avbetaling. Kjøp nå, betal i en evighet.
Unnskyld. Det er min karmiske byrde å fylle opp med kattemat.
Kom igjen.
Si meg noe, Mike.
Hvordan har det seg at jeg kan kjenne igjen noen dufter,
at jeg kan skille høyre fra venstre,
men jeg kan ikke huske favorittfargen min,
eller favorittblomsten, eller hva slags vin jeg liker.
- Kanskje du er heldig. - Hvordan da.
Det må gi enn viss frihet å bare leve i nåtiden.
I det minste trenger du ikke prøve å glemme fortiden.
Unnskyld.
Den ventende mann
Så vakta til Roman i dødscellene skrev denne?
Dette er avisdekningen?
Jeg brukte tre timer i arkivet på å finne det der.
Hvordan går det med frøken X? Skjer det noe? Prøver du?
Gray Baker. Hun nevnte ham i dag.
- Tror du hun er gift? - Han skrev alle disse?
- Jeg har kjent henne i to dager. - Noen ganger er det nok.
- Tror du Baker lever fortsatt? - Han må være en million år.
Så du blir inne i kveld?
Hva med å finne noen fra den samme avisen som kanskje vet noe om ham.
Hold kjeft.
- Hallo, Pete. - Du snakker!
Ja. Jeg håper det er ok at jeg lånte noen flere klær.
Jada, greit.
Slapp av. Jeg rotet ikke med "tingene dine".
Jeg liker stemmen din.
Det er godt å kunne bruke den.
Du må ikke bli sen.
- Til hva da? - Hva som helst.
- Å, ja? Hun bor her? - Si i fra når du finner Baker.
Trenger du en? Jeg har en i lommeboka?
Det var pent av deg å spise hele middagen.
- Nei, det var godt. - Jeg har ikke selskap så ofte.
Dette stedet vil du like. Vi kan ta et par drinker, danse...
Jeg kjenner eieren. Han tar vare på oss.
Ray, hvordan går det?
Vi er stengt, Mike. Det vil regne snart.
- Fleiper du? Ikke noe musikk? - Al er syk.
Jeg prøver å ha en romantisk kveld.
Vil du få henne full?
To glass vin? Vi sitter utenfor. Du kan gå.
- Vi mistet skjenkebevilgningen. - Nei.
- Naboene. - Hva med litt kaffe?
Jeg har te.
- Te går bra. - Te går bra.
Hva i helvete skjedde her?
Jeg kan ikke tro det ikke er noe alkohol. Hva er det som skjer?
Er dette fra operaen din?
Fader Tim sa vi måtte ta pianotimer. Han sa det var terapeutisk.
Teen er klar. Jøss! Jeg beklager.
La oss finne ut hva ellers vi kan rote til i kveld.
- Det er greit. - Er du ok?
Det er greit.
- Det er greit. - Ok.
- Kald? - Nei, jeg er ikke kald.
Jeg er bare redd.
- For hva da? - Jeg vet ikke.
Det er akkurat som...
noen følger etter meg.
Og jeg kan ikke se hvem det er.
Jeg kan ikke...
se bak meg.
Men det vil du. Det tar tid.
Mike, noen prøver å drepe meg.
Det er bare i drømmene. De er ikke virkelige.
Ingen skal skade deg nå.
Når du vet hvem du er, vil du ikke være så redd.
Hvis det gjør noen forskjell så spår jeg i teposer.
- Skal du si meg framtiden? - Jeg skal si deg fortiden.
La oss se. Du var født i Idaho. Faren din var potetbonde.
Du forteller gode vitser. Du er flink til å lage mat.
Du blir aldri sjøsyk, unntatt kanskje på bryllupsreisen.
Er jeg gift.
Med Jim Tannenbaum, potetprinsen.
Potetprinsen? Er jeg rik?
Nei, men dere har hverandre, så det spiller ingen rolle.
Favorittfargen din er rød. Favorittblomsten er rose.
Hvordan mistet jeg hukommelsen?
En gang i måneden tar med du seks omstreifende kvinner på bungee-hopp.
Fra Cal-Fed-bygningen i Miracle Mile.
Forrige uke bumpet du hodet og drev rundt i Wilshire-området,
før du havnet på St. Aubrey.
- Bungee-hopp? - Du er eventyrlysten.
Hva heter jeg.
Grace.
Det sier teposen? At jeg heter Grace.
Jeg hadde en barnehagetante. Søster Grace.
Du minner meg om henne.
Er det den store, feite søster Grace?
Nei, det er
den store, vakre søster Grace.
Ok. Da er det Grace.
Ok. For Grace.
Mike, hvorfor ba fader Timothy deg om å hjelpe meg?
Jeg skylder Tim noen tjenester. Jeg var ingen snill gutt.
Jeg hisset meg stadig opp.
Jeg røk i tottene på de andre guttene. Han fikk meg på rett kjøl.
Faktisk, uten ham ville jeg ha sittet i fengsel et sted.
Er det ikke rart at vi begge to dukket opp på St. Aubrey?
Ikke rart. En av de greiene. Det er en tilfeldighet.
Jeg lurer.
Lurer på hva da?
Jeg lurer på hva potetprinsen ville føle
om oss to sammen her rundt et månebelyst tjern.
Han er sikkert en forståelsesfull kar.
Men, kanskje det ikke finnes noen potetprins.
Kanskje ikke.
- Det drypper. - Det er ikke noe.
- Tror du du husker dansing? - Jeg vet ikke.
- La oss gå opp på taket for å se. - Taket ditt?
Det er dit jeg tar alle kvinnene mine som har mistet hukommelsen.
- Det kommer til å regne. - Det regner aldri i LA.
Jeg tror det vil regne.
- Vi ødelegger den. - Den er ødelagt alt.
Dette skjedde med Roman og Margaret også.
Jeg er ikke Roman.
Vi kan alltids gå tilbake.
Nei, jeg er sulten. La oss dra et sted, og finne ut.
Kanskje Syd kan gi deg det gamle bordet tilbake?
Kathryn?
Kathryn!
Gud skje lov, du er ok.
- Du kjenner meg ikke igjen? - Nei.
Om et par dager vil alt vende tilbake.
- Hvem i svarte er du? - Beklager. Doug O'Malley.
- Og så? - Dette er forloveden min.
Da jeg kom hjem og du ikke var der, ble jeg ute av meg.
Så så jeg bildet ditt i avisen.
- Hvorfor kjenner hun deg ikke igjen? - Det må være Dalmane.
- Hva for no'? - Dalmane. For søvnløshet.
- "Kathryn Pierce"? - Av og til gir det hukommelsestap.
- Er det hans? - Har dette skjedd før?
Én gang, da hun tok for mange, men jeg var tilstede da.
- Hvem sine klær er det? - Hvor var du denne gangen?
- Jeg var på et jobbintervju øst. - Hva slags ring har hun på seg?
Det er en irsk giftering. Jeg gav henne den på skolen.
Jeg vil trenge litt mer.
Jeg fant denne like ved inngangsdøren. Du må ha mistet den.
- Horfor kan jeg ikke huske deg? - Det vil du. Jeg sverger.
Jeg lover.
Er det en slags avgift involvert i dette?
Glem det.
Du burde ha noe for alt bryderiet.
- La meg betale utleggene dine. - Bare...
Ta godt vare på henne.
Jeg vet ikke hva...
Takk for alt, Mr. Church.
Ha et godt liv.
Bilen er der oppe. Vi drar rett til doktoren.
Jeg har den andre hansken.
Jøss, det var nære på.
Hanskeknepet var godt.
Jeg forstår ikke.
Det er bare ett lite problem.
Det er feil hånd, Doug.
Drittsekk!
Din pokkers...
Så den dritten ut som han kunne karate?
Jeg trodde på ham. Hvem var han?
Du har folk etter deg i hvert eneste liv.
Jo før vi finner ut hvem du er jo bedre.
I lys av dagens hendelser
synes jeg at vi burde bevege oss litt fortere.
Derfor, min kjære, vil jeg at du tenker på
tiden da det begynte å gå skeis for Roman og Margaret.
Ok. Døren er åpen.
Det begynte på festen til Otto Kline.
Det var et av Ottos snodige kostymeball.
Roman ville ikke gå.
Margaret var overbevist om at noe var galt.
Men Roman ville bare si at alt var fantastisk.
Velkommen, kjære venner. La festen begynne!
Margaret, elskling! Margaret, hallo!
- Du ser nydelig ut. - Du ser vidunderlig ut.
Strauss, gamle jeger. Der er du.
- Hvordan går det? - Unnskyld meg.
Selvfølgelig. Jeg elsker det du gjør.
- Otto, så flott kostyme. - Så heldig jeg er.
- Kan jeg snakke privat? - Ja visst. Hva er det?
- Jeg trenger penger. - Du?
- Jeg tilbyr deg jobb. - Jeg kan ikke komponere for film.
Jeg prøvde én gang. Du sa selv at det ikke var bra.
Nei, jeg sa at det var for bra til den pokkers filmen.
Det er ikke viktig. Jeg har gjort om biblioteket til musikkstudio.
Hvis jeg bare kan gjøre ferdig denne operaen, vil det bli bedre.
- Der er du, slemme gutt. - Elskling.
- Tørr cocktail, er du snill. - For et sammentreff.
Mr. Baker.
- Mrs. Strauss. - Hvordan går det?
- Savner du krigen ennå? - Det gjør jeg, faktisk.
- Takk. - For vennskap.
- Skål. - Skål.
- Er det sunt å røyke så mye? - Nei.
Det var derfor jeg begynte å rulle. Tenkte det ville sinke meg.
- Virket det? - Nei. Jeg bare ruller fortere.
- Du ser ut som du er noen. - Gjør jeg det?
- Er du i bransjen? - Bransjen?
- Du vet, film, kamera... - Nei, jeg er komponist.
Da er du jo ikke noen.
Det er kaldt. Skal vi gå inn?
Hvordan er ting hjemme? Margaret?
Skriver du sladderspalten nå, Mr. Baker?
Du treffer noen på bryllupsdagen, det er en stund siden,
så det er naturlig å spørre hvordan det går.
- Særlig hvis du er reporter. - Særlig da.
- Hvordan går det? - Fint. Fantastisk.
- Gå inn, alle sammen. - Kulden er skarp.
Hygg dere alle sammen. Roman, det er iskaldt der ute.
- Jeg kunne bli en venn, Margaret. - Hvordan kan du bli en god venn?
Jeg kan prate om baseball til en mann,
og gi et tåpelig kompliment til en kvinne. Hva mer er det?
Hvem vinner serien i år?
Meget smart.
Imponerende smykke.
Kan jeg nærme meg?
Ja.
Det må være verd en formue.
Ja, det er det.
Jeg vet jeg ikke burde si dette, men første gang jeg så deg...
- Hallo, Margaret. - Roman, hvor har du vært?
Inne med alle andre.
Hvordan står det til, Mr. Strauss?
Jeg lurer på hva du gjorde med min kones ben.
- Jeg bare prøvde... - Virkelig, Roman...
- Mr. Baker er en venn. - Denne mannen er ikke din venn.
Det har ikke noe med meg å gjøre, men Margaret trengte bare...
Roman!
- Hvor får du de tankene fra? - Jeg vet ikke.
Kanskje da jeg så ham holde benet ditt.
Han så på fotlenken, som du ba meg bruke,
så alle kan se hvor rike vi er, eller var.
- Så du sa vi var blakke? - Jeg sa ingen ting.
Nei, du bare løftet opp kjolen din!
Er alt i orden, Mr. Strauss?
Ja. Alt er i orden.
Jeg er kanskje ikke så fremgangsrik som Gray Baker...
Jeg gir blaffen i Gray Baker! Du kan være så teit av og til.
Hva skjedde med mannen som sa at ingen ting kunne skille oss ad?
At vi var to halvdeler av samme person?
Han ble mislykket.
Bare i sine egne øyne.
Du er ikke mislykket, Roman.
Og du er min ektemann.
Jeg elsker deg.
Nei, nei...
- Nei! - Mr. Strauss?
- Ja, Frankie? - Telefonen ringte. Mamma svarte.
Jeg er ikke sikker, men jeg tror det er til deg.
Takk, Frankie.
Jeg ringte for å be om unnskyldning for forrige aften.
Nei da. Jeg håper bare at vi kan glemme hele affæren.
Margaret, jeg tror det er et par ting du bør vite om Romans penger.
- Hvem snakket du med på telefonen? - Bare en gammel venn.
Fløytespilleren.
Obo.
Hvordan har han det?
Hun har det bra.
Bra.
Hva er det du gjør?
Jeg gav deg denne.
Det er en lykkeamulett.
Frankie, vet du hva som har skjedd med perleøredobbene mine?
Nei, jeg vet ikke.
De var i skuffen i går.
Jeg ville ikke stjele noe fra deg, Mrs. Strauss.
Jeg trenger ikke det. Roman behandler oss godt.
Du overreagerer.
Jeg knep ham med hånden i skuffen min.
Han gav deg en lykkeamulett. Sånn er de, overtroiske.
- Jeg vil at du gir dem sparken. - Jeg kan ikke sparke dem.
- De har vært her i årevis. - Det er ingen grunn...
- De reddet livet mitt. - Hva mener du?
De fikk meg ut av Tyskland.
Etter at kona mi døde. Jeg ble syk.
Frankie og Inga satte egne liv på spill ved å bli hos meg.
De ofret mye. De...
Du kan ikke be meg sparke dem, Margaret.
Hvorfor sa du ikke at du fikk alle pengene dine fra din første kone?
Fordi det ikke er sant. Hvem...?
Hvorfor skulle en kvinne med et svakt hjerte ville reise over fjellene?
Vi hadde ikke noe valg. Det hadde vært verre om vi hadde blitt.
Har jeg svart på alle Mr. Bakers spørsmål?
Han har servert deg alt dette sprøytet, ikke sant?
Hva er det med deg og Mr. Baker?
- Roman, ikke start. - Hvor møtes dere?
Ikke prøv å gå bort fra meg!
Våkn opp, elskling.
- Roman? - Nei. Dette er til deg.
- Du var i huset. - Hvilket hus?
Roman og Margarets hus.
Så du Mr. Church i fortiden?
Han hadde en saks.
Han skulle til å drepe meg.
- Kom igjen. - Det betyr at du omsider...
..kommer inn i nåtiden.
- Jeg er i tankene hennes bare. - Du var der.
Vi kunne alltids ta deg tilbake i tiden, Mr. Church, 40 år tilbake.
- Glem det. - Vel, hvorfor ikke?
På den måten, hvis du går gjennom døren og havner på Miami Beach,
- kan vi være sikre. - Jeg er ikke Roman.
Men du var der.
Det var virkelig.
Ja. Jeg kommer. Ja?
- Mike, det er Pete. - Ja?
- Jeg har noe på Gray Baker. - Er han fortsatt i live?
Jeg har en postboks i Valley.
- Jeg vil sende en beskjed til ham. - Vent litt. Klar.
Skriv: Margaret vil vite om du fremdeles savner krigen.
- Hva? - Uten navn. Bare nummeret mitt.
Kanskje Gray Baker kan kaste lys over dette.
- Jeg er redd for deg, Mike. - Du er redd for en død mann.
Du hørte hva dr. Carlisle sa,
at to mennesker kan møtes igjen og igjen.
Hva om det er sant? Hvorfor skulle jeg skade deg?
- Hvorfor skadet Roman Margaret? - Jeg er ikke Roman!
Trudy! Vil du holde opp!
Ok, ta denne.
- Ta den. - Jeg vil ikke ha den.
Jeg vil at du skal ha den, så bare ta den.
Ok, javel.
- Vil du stoppe... - Ta den faens saksen, Grace!
Kom igjen. Jeg har flere. Kom igjen! La oss ordne opp.
- Mike, ikke...! - Vi må være sikre.
Kanskje jeg kunne stikke ut øynene dine?
Jeg vet vi har flere. De må være her inne.
Mike, vær så snill og stopp! Stopp!
Her, ta den. Sov med den. Legg den under puten.
- Kommer jeg nær deg, plaff meg ned! - Nei.
Hvis du er så redd for meg, burde du være glad for å få den.
Nei!
Beklager. Det er ok.
Jeg ville ikke skade deg, Margaret.
Ok.
La oss begynne med trappen.
På veien ned begynner du å skimte døren ved bunnen.
Når du går igjennom denne døren,
vil du huske et minne, et hvilket som helst minne.
Bare si meg det første du ser på vei inn gjennom døren.
Husk, du er ikke bare en tilskuer.
Hvor er du?
- I gangen. - Hvem sin gang?
- Gangen min. - Hvem er du?
- Jeg vet ikke. - Se på deg selv.
Hva ser du?
Benet mitt? Jeg vet ikke.
Jeg ser en lysestake.
Jeg går igjennom en dør. Det er et soverom. Mitt soverom.
Jeg ser bilder på veggen, en stol...
Jeg vet ikke, det er et sminkebord.
Mr. Church, hva annet ser du?
Stolen. Jeg ser et speil.
- Og i speilet? - Jeg ser meg selv.
Vet du hva du heter?
Ja.
- Vel, hva er det? - Strauss.
Hva ser du, Mr. Church? Hva ser du?
Stopp dette. Sjalu... Må...
Må stoppe dette.
Jeg må stoppe dette. Jeg må stoppe dette.
Nei, Mr. Baker. Det er ikke noe mer å si. Farvel.
Jeg tror jeg har hørt nok.
Nei, det har du ikke. Jeg er ikke Roman, og du var ikke...
Hallo!
Mike, jeg håpet du var her.
Hei, Amanda.
- Hvem? - Det er navnet ditt. Amanda Sharp.
Legitimasjonen din er der. Du er visst kunstner.
Du bor på High Tower, det gamle Carl Kay House, med heisen.
Naboen din så bildet.
Siden de ikke kunne få tak i Mike, ringte de avisen.
Nei!
Jeg må ut herfra.
Er du ok?
Pass deg! Det er ingen grunn til å være så opprørt.
Hun er ikke gift, forlovet eller noe.
- Ditt møkkahue! - Jeg sjekket.
Vi snakker om å være maksimalt ledig, Mike.
- Hørte du meg? - Ja. Det spiller ingen rolle lenger.
Pass på føttene, for svarte! Hva er i veien med deg.
La meg få dette klart.
- Du var Margaret Strauss? - Stemmer.
Damen med hukommelsestap var mannen din?
Roman Strauss.
Og for 40 år siden drepte hun deg, og nå har hun kommet tilbake?
Riktig.
Det er innlysende.
Dette med bytting av kjønn skjer hele tiden.
Du kan være Bob i ett liv, og Betty i det neste.
- Ektemann i ett, kone i det neste. - To halvdeler av én person.
I dette bildet lignet du mer på ham.
- Men du var snerten. - Kom igjen.
Hva skjer nå?
Ta henne, mann. Plaff henne ned.
- Hva? - Ett skudd. Her.
- Sier du at jeg bør drepe henne? - Du tar henne før hun tar deg.
Jeg trodde Karma betydde at du lærte fra tidligere liv.
Det var det du lærte fra det livet.
Karmisk sett, så er selvforsvar tøft.
Dessuten, fra det du sa,
tviler jeg på om det er annerledes nå enn for 40 år siden.
Kanskje Roman Strauss ikke drepte kona si?
Du vet at det ikke er sant. Han hørte henne på telefonen og drepte henne.
- Jeg så ikke at han drepte henne. - Hvis jeg var deg, glemte jeg henne.
Jeg kan ikke glemme henne. Jeg vet ikke hva jeg bør gjøre.
Hvorfor skulle hun drepe meg nå?
Hvorfor gjør kvinner det de gjør?
Naboen din sa at du ble slått ned en natt.
Du virket ok, men neste kveld var du borte.
Arbeidet ditt er her ennå.
Herregud!
- Bor jeg her? - Gi deg litt tid.
Men jeg kjenner ikke igjen noe.
Ingen ting.
Men det vil du, kjære, det vil du.
Hun malte sjølandskap.
Tankene har åpenbart streifet inn i fortiden lenge,
inntil hun en dag våknet og satt fast der.
Hva med å glemme alt dette teorimølet og ringe Mike?
Jeg tror ikke det ville være en god idé.
La meg si det rett ut. Nå tror jeg det er best
at du ikke har noe kontakt med Mr. Church. Ingen.
Du tror vel ikke at Mike ville skade henne?
Jeg tror de kunne skade hverandre.
Jeg lover kjære, at innen ett døgn
vil Mr. Church komme opp den flotte heisen
med intet annet enn søte ord og de beste hensikter.
Han vil ha en fullkommen forklaring på hvordan alt vil løse seg.
Før du vet ordet av det, er dere i hverandres armer.
Og du føler deg varm og trygg.
Men jeg sier det rett ut,
den trygghetsfølelsen vil være falsk.
Jeg sier at ethvert forhold med Mr. Church
kan bare ende på én måte - voldelig.
Jeg har kjent Mike i alle år. Han ville ikke skade henne.
Mr. Dougan, vi snakker om skjebnen her. Hvis skjebnen har makt,
er det fordi folk tror at denne gangen vil det ikke skje.
Jeg tror ikke...
Jeg må ned på avisen en stund. Jeg stikker innom i kveld.
Hva med i morgen kveld, og kvelden etter?
Hvordan skal jeg holde ham unna?
Hvis ord ikke holder ham unna, bruk denne.
Beklager. Den har vært i butikken i årevis.
Den hørte til en berømt gangster, Stinky et eller annet.
- Jeg kan ikke bruke den. - Den er gammel, men den virker.
- Jeg kan ikke skyte noen. - Ta den likevel.
Ærlig talt, tror du på dette her? Gjør Mike det?
Han fant deg igjen, ikke sant?
Jeg så dere sammen forleden kveld.
Dere så bra ut. Glade.
Hva med den mannen du fortalte om?
Postmannen som hakket familien sin i biter?
Hvor glade var de da de først møttes?
Ja? Dette er Mike Church. Noen ringte.
Mr. Church, noen vil gjerne treffe deg, en Mr. Gray Baker.
Meadows Gamlehjem.
Han vil spørre, men uansett... ikke la ham røyke.
Gray Baker.
- Kan jeg få en røyk? - Du skal ikke røyke.
Jeg skal dø. Hva faen er forskjellen?
Jeg vil ikke skape problemer. Jeg vil bare...
Du hevder at noen sier de er Margaret Strauss.
Jeg sa at de sa at... at de...
De var Margaret Strauss.
Du vet, i et tidligere liv.
Han sa at det ikke var over. Det sa han til meg.
Jeg antar at han mente jeg ville høre fra ham igjen.
Jeg leste en bok av Romans vakt i dødscellene.
Han sa at rett før Roman ble henrettet
spurte du om han virkelig drepte kona si.
Vakta sa at Roman hvisket svaret i øret ditt.
- Hva sa han? - Hvorfor vil du vite det?
Mr. Baker, drepte Roman kona si?
Nei.
Selv om jeg trodde det selv den gang.
Helt til jeg så ham før henrettelsen.
Hva sa han?
- Kan jeg få en røyk? - Jeg har ikke noen. Hva sa han?
- I lommen. - Hva sa Roman til deg?
Hva sa Roman til deg? Hva sa Roman til deg?
Si det, Mr. Baker!
Ta det rolig. Er du ok?
Jøsses. Bare...
Vil du at jeg henter noen?
Kan jeg få en røyk, er du snill?
Ja.
Nei, behold dem. Jeg sluttet akkurat.
Han sa ingen ting.
Kom igjen. Jeg gav deg en røyk, for pokker.
Jeg sier sannheten. Jeg spurte...
Men du drepte henne?
Ikke sant?
- Han kysset meg. - Hva?
Han kysset meg. Den drittsekken lente seg over og kysset meg,
og jeg har ikke skrevet et ord siden.
Hvem drepte henne?
- Jeg vet ikke. - Du har vært til stor hjelp. Takk.
Sitt ned.
Om noen visste det var det hushjelpen.
- Hushjelpen? Ingrid eller noe? - Inga.
Hun visste alt som skjedde i huset.
- Lever hun fortsatt? - Kanskje.
Sist jeg hørte noe, hadde hun åpnet butikk.
Antikviteter.
Hun og sønnen åpnet en antikvitetshandel?
Antikviteter.
Den skrattende... Den skrattende et eller annet.
- På Robertson. - På Robertson.
Den skrattende greve - Antikviteter
Ikke glem ringene og smykkene i kommodeskuffen.
Klienten vil at det ser ut som simpelt tjuveri.
- Det er viktig. - Ok.
La meg sjekke adressen igjen.
Hei, Inga.
Du vet hvem jeg er. Vi har ikke mye tid.
Så, før jeg ringer politiet tenkte jeg å stikke innom,
for å se om du kunne si meg hvorfor du myrdet Margaret Strauss.
Hva gjør du her? Hvor er Frankie?
Du vet hva jeg gjør her.
Du elsket Roman. Jeg vil ha sannheten. Jeg går ikke før.
Du vet ingen ting.
Jeg trodde aldri at jeg var forelsket i ham.
- Før han traff Margaret. - Først var jeg glad.
Margaret var god mot Roman.
En stund var hun god mot Frankie og meg også.
Men så giftet de seg og alt gikk til helvete.
Dagen mordet skjedde, lot jeg Roman få vite hva jeg følte.
At vi var mye lykkeligere før, i Tyskland,
at vi ville bli lykkeligere der nå, sammen.
Jeg elsker deg.
Men Roman sa at han kunne aldri elske meg.
Jeg prøvde å forklare det til Frankie, men han kunne ikke forstå
at Roman og Margaret virkelig elsket hverandre.
Mr. Baker, jeg vil ikke at du ringer meg mer.
Nei, Mr. Baker, det er ikke mer å si. Farvel.
- Jeg er så lei meg. - Roman...
Jeg er lei meg også. Jeg har ikke vært forståelsesfull.
Jeg vet at du har vært ulykkelig de siste månedene.
Jeg kunne bare ikke akseptere det.
Jeg kunne ikke akseptere at du kunne være ulykkelig med meg.
Ulykkelig med deg?
Margaret, jeg elsker deg.
Så Roman elsket Margaret og ikke meg, og Frankie hatet henne.
Jeg ante bare ikke hvor mye.
Den samme forferdelige natten
hørte vi Romans opera i huset,
for første og siste gang.
Jeg visste ikke hva som skjedde før alt var...
..over.
Hvem er det?
Etter mordet
ble Frankies taleproblemer verre og verre,
så jeg tok ham til England, til en spesialist.
Mannen brukte hypnose for å helbrede ham.
Han fortalte ham om underbevissthet og gjenfødelse.
Og fra det øyeblikket
var gutten besatt av tanken om at Margaret skulle komme og ta ham.
Og da han så artikkelen din i avisen, visste han.
Så han leide Dougie, forloveden, til å ta ham fra meg?
Han heter egentlig Mark. Han er skuespiller.
Herregud. Grace er alene med sønnen din.
Vent.
Jeg er ferdig med å beskytte ham.
- Det er ok. - Jeg måtte si det.
Det er ok, mor. Du burde være i seng.
Opp meg deg.
Der.
Kunne ikke leve med det lenger.
Jeg forstår.
God natt, Frankie.
God natt, mor.
Pokker!
- Grace, det er Mike. Slipp meg inn. - Gå din vei.
- Jeg må snakke med deg. - Jeg ringer politiet.
Jeg vet at du er opprørt. Hvis du bare kunne lytte.
Hva gjorde du med telefonen?
- Hva snakker du om? - Linjen er død.
Det blåser. Telefonene er sikkert ute av stand i hele området.
- Du må høre. - Gå din vei!
Vil du høre på meg?
Ikke skyt. Ta det rolig, Grace.
Hvor skal du?
- Jeg vil ikke skade deg! - Gå din vei!
Ta det med ro. Se. Hør. Se her.
Roman drepte ikke kona si. Han komponerte i underetasjen.
Hør, dette er til deg.
Herregud.
Hva har jeg gjort?
- Mr. Madson. - God kveld.
Jeg skjøt ham.
Takk. Mindre å gjøre for Frankie.
Hvem er det? Frankie?
Antikviteter.
Dette er for deg!
Og dette er for moren min!
Margaret?
Det er over, Frankie!
- Mike, ikke...! - Pete, stopp!
Ikke...!
Jeg, om ingen andre,
er veldig interessert...
i å se...
hva som skjer nå.
Hjelp meg, noen!
- Jeg er så lei meg. - Det er ok.
Det er ok.
Døren har lukket seg.